CONCEPTES+HISTÒRICS

1. Ciència que té per objecte d'establir les dates dels esdeveniments històrics. Hom ha seguit diversos sistemes de calcular els anys, generalment a partir d'un fet anterior important, del govern d'un sobirà o d'un cicle que recorre periòdicament. Els còmputs més utilitzats en història a diverses èpoques són les //eres//, els //cicles recurrents//, com les olimpíades, o els //astronòmics// (lunar, epacta, lletra dominical, gairebé només d'ús eclesiàstic), i els //anys de govern//: de cònsols romans, de papes i de sobirans, des de llur elecció o coronació o des de la mort del predecessor. 2. Sèrie ordenada temporalment dels fets relatius a un esdeveniment. 1. Època, període històric, llarg espai determinat de temps.2. Cadascun dels períodes en què hom considera dividida la història. En el món occidental la divisió clàssica és edat antiga, edat medieval, edat moderna i edat contemporània. 3. Cadascun dels períodes en què hom divideix la //prehistòria//: edat //de la pedra// i edat //dels metalls//, aquesta darrera dividida en edat //del bronze// i edat //del ferro//. **Era** Període cronològic de durada indefinida que comença amb un fet important a partir del qual hom compta els anys i del qual pren sovint el nom. Era que comença l'any 1 dC, el qual, segons els càlculs del monjo Dionís el Petit (que ho establí el 532), corresponia al 753 de la fundació de Roma. Tot i l'error de 5 a 7 anys de menys que té aquest càlcul, a partir del s VIII s'estengué progressivament per Europa. A Catalunya fou començat a usar a la fi del s IX, juntament amb el còmput dels reis de França, en documents solemnes; fins que cap al 1180 restà sols el de l'Encarnació calculat segons l'estil florentí (25 de març següent). El decret de cort del 1350 sota Pere el Cerimoniós establí que des d'aleshores el còmput comencés per la Nativitat (25 de desembre); a València fou adoptat aquest càlcul el 1358. Cadascun dels períodes o les fases d'un procés evolutiu, d'una empresa de llarga durada, etc. Cadascun dels estats successius per què passa una cosa en el curs del seu desenvolupament. 1. Porció de temps limitat i determinat per l'ocurrència d'algun fenomen. 2. Espai de temps que comprèn tota la durada d'una cosa, d'una fase. Acció de repartir en períodes (un fenomen de llarga durada). Forma gràfica de representar esquemàticament els esdeveniments per ordre cronològic, la successió de sobirans i papes, els elements computístics dels anys, dels mesos (//calendari//) i dels dies, etc. D'ordinari es presenten en forma de llibre o bé de full desplegable. Són un material indispensable per a la investigació històrica, puix que estalvien temps i errors en la reducció de dades al sistema computístic modern. || Cadascun dels períodes en què hom considera dividida la història. Aquesta divisió, de fet artificial i variable, és només aplicable a la civilització occidental, car les altres civilitzacions tenen una evolució cronològica diferent. Seguint la divisió tradicional, hom troba quatre edats històriques: l'//edat antiga//, que comprèn des de l'aparició de l'escriptura (4000 aC) fins a les primeres invasions germàniques i la caiguda de l'imperi Romà d'Occident (s V), l'//edat mitjana//, que arriba fins a la caiguda de Constantinoble (1453) i que hom divideix en //alta//, caracteritzada per l'aparició del feudalisme, i //baixa//, a partir del s XI, l'//edat moderna//, que comença amb els grans descobriments geogràfics i l'expansió comercial que n'és conseqüència i fineix amb la pujada al poder de la burgesia i la revolució industrial al s XVIII (la data límit és el 1789, inici de la Revolució Francesa), i l'//edat contemporània//, que comprèn els temps actuals i es caracteritza per l'aparició d'una nova classe, el proletariat. Aquestes divisions són retocades segons la història particular de cada país o de les diferents branques de la cultura, i no tenen caràcter definitiu, car les característiques pròpies d'una edat només són trobades plenament en el seu període central; en canvi, el final d'una edat i el començament d'una altra tenen unes mateixes constants i se sobreposen sovint, de manera que en fan difícil la divisió. Temps anterior als temps històrics. **Protohistòria**Període de la història primitiva posterior a la prehistòria i anterior a la història, entesa en el sentit tradicional, és a dir, disposant de documents escrits abundants. Se separa de la prehistòria per l'existència de fonts escrites indirectes: velles tradicions recollides posteriorment, notícies d'escriptors contemporanis d'altres pobles més desenvolupats, etc. Els límits del període protohistòric dels diferents pobles, o zones, no sempre es poden marcar amb precisió. Als Països Catalans, hom considera que correspon al primer mil·lenni aC, fins a la conquesta romana. || Realitat o esdeveniment de caràcter social susceptible d'ésser analitzat científicament. Els fenòmens socials constitueixen l'objecte d'estudi de les ciències socials. Allò que és o que succeeix realment. Com a quelcom que ha estat fet (//factum, res gesta//), sovint és entès també com a contingent, per tal com podria ésser altrament; en aquest sentit Leibniz parla de //veritats de fet//, contraposició a //veritats de raó// (lògicament necessàries), distinció que hom pot trobar recollida per Kant en els judicis //a priori//, com a oposats als judicis //a posteriori//. Generalment hom distingeix els fets de les il·lusions o aparences i àdhuc dels fenòmens. Tanmateix, fet i fenomen solen ésser entesos com a sinònims, sobretot respecte als fets naturals (fenòmens o processos naturals). Més enllà d'aquests, hom parla també de fets humans, tot referint-se a situacions determinades. Sembla, però, que en l'àmbit social val més parlar de //fenomen social// que no pas de //fet social//. D'altra banda, en la mesura que les ciències volen ésser positives, els fets són precisament llur objecte propi, i àdhuc filosòficament hom ha establert sovint els fets com a principi del que és veritable (//verum ipsum factum//). || Tot allò que explica d'alguna manera l'existència o el canvi d'una cosa. El terme és correlatiu d'//efecte//. L'influx de la causa en l'efecte s'anomena //causalitat.// Hom distingeix habitualment entre la //causa// (que produeix l'efecte) i l'//ocasió// o la //condició// (que permeten, faciliten o provoquen la producció de l'efecte per la causa). Influx de la causa en l'efecte i la relació que en resulta. Hom empra generalment el mot fent referència a la causa eficient i en contraposició a //finalitat//. La regularitat de la relació de causa a efecte troba la seva formulació en el //principi de causalitat// (tot fenomen té una causa) i en la //llei de causalitat// (en les mateixes circumstàncies, les mateixes causes produeixen els mateixos efectes). Circumstància necessària per a la producció d'un fenomen, però que, a diferència de la //causa//, no hi intervé positivament. Hom tendeix a prendre per causa el conjunt de les condicions. Allò que segueix necessàriament alguna cosa, resultat necessari d'un fet. Resultat de l'acció d'una causa. Circumstància que possibilita la producció d'un fenomen, però que, a diferència de la //causa//, no hi intervé positivament i, a diferència de la //condició//, no és necessària. || Període de temps en què s'acompleixen una sèrie d'esdeveniments o fenòmens fins a arribar a un des del qual tornen a produir-se en el mateix ordre. Avenç de la humanitat en l'ordre intel·lectual, social, moral, etc. La civilització és la //cultura// que ha assolit un grau considerable de complexitat. 1. Combinació fortuïta d'esdeveniments o circumstàncies.2. Conjunt dels components, permanents i accidentals, de la vida econòmica o politicosocial, en un moment determinat, en un pla d'institucions, nacional o internacional. **Context** 1. Conjunt d'idees i de fets continguts en un escrit o en un discurs que permeten de determinar el sentit d'un fragment, una frase o un mot que hi apareixen.2. Conjunt de circumstàncies que envolten i expliquen un esdeveniment, una situació, un individu, etc. **Evolució** 1. Acció de recórrer, alguna cosa, el procés del seu desenvolupament. 2. Procés de canvi mitjançant el qual hom passa d'un estat de coses a un altre d'una forma gradual. S'oposa a //revolució//. Seguit de fenòmens, estats, formes, etc, pels quals va passant un ésser, o dels quals és causa una acció, i que integren la contínua i progressiva transformació d'aquest. Arrelat d'una manera primordial en el camp de les ciències, el concepte de procés, contraposat a la idea de substància (entesa en un sentit estàtic), ha conegut des del s XVIII una ascendència filosòfica molt notable, relacionada amb l'ascendència de doctrines com la de l'evolució, per part de pensadors tant idealistes i espirituals com, sobretot, materialistes. El procés, tanmateix, pot ésser de signe positiu i ascendent (procés de creixement) o negatiu i descendent (procés de degradació), a diferència del //desenvolupament//, que és un procés de sentit sempre positiu, i del //progrés//, entès com a desenvolupament que comporta a més una connotació valorativa. 1. Procés ascendent i positiu, mitjançant el qual un ésser, o una acció, passa d'un estat, forma o grau a un altre de superior, de millor. A diferència, doncs, del desenvolupament, el progrés comporta una connotació clarament valorativa; és a dir, qualitativa i no solament quantitativa. 2. Procés de transformació de la humanitat en general cap a una situació que hom suposa sempre millor i que pot ésser o no definida d'antuvi. La idea del progrés fou desenvolupada, a partir del s XVIII, per intel·lectuals entusiasmats aleshores amb les primeres grans descobertes científiques i confiats absolutament en les capacitats il·limitades de la raó humana. Partint de la idea d'evolució històrica, que modificava la visió tradicional de l'univers i accentuava alhora el poder de l'home sobre les forces naturals, hom començà de creure que la humanitat havia de progressar indefinidament i que cadascun dels estadis successius de la història havia d'ésser millor que el precedent. Actualment la idea de progrés resta molt lligada a les de desenvolupament econòmic, modernització i civilització: un més gran desenvolupament econòmic, un més gran avanç tecnològic i una major modernització són les fites del progrés, les conseqüències exactes del qual hom no mesura, sovint, convenientment. Canvi en profunditat, global i dràstic de les institucions polítiques i socials o de les estructures econòmiques d'una societat. Fenomen que es repeteix a intervals regulars. Realització de dos esdeveniments o de dos fenòmens en el mateix instant//.// ||
 * || **Cronologia**
 * Edat**
 * Era cristiana**
 * Etapa**
 * Fase**
 * Període**
 * Periodització**
 * Taula cronològica**
 * || **Edat històrica**
 * Prehistòria**
 * || **Fenomen social**
 * Fet**
 * || **Causa**
 * Causalitat**
 * Condició**
 * Conseqüència**
 * Efecte**
 * Ocasió**
 * || **Cicle**
 * Civilització**
 * Conjuntura**
 * Procés**
 * Progrés**
 * Revolució**
 * Ritme**
 * Simultaneïtat**