TEMA+4+-comentari-revolta+quintes

= = = Les quintes: un negoci públic i privat = FONT: Les resistències a les quintes: de la sortida individual a la revolta organitzada (Cristina Mas, 199 0)

El fet que una cinquena part dels mossos declarats soldats redimissin econòmicament el servei militar va generar grans negocis públics i privats entorn les quintes.

Sovint famílies senceres queien en la ruï na per evitar la incorporació a files dels seus joves. De fet, Pi i Margall considerava això un factor de proletarització de les famílies de classe mitjana, les principals demandants de cartes de redempció, ja que les classes altes utilitzaran les seves influències per obtenir fraudulentament exempcions legals. Les famílies ambmenys recursos recorrien al crèdit o al mutualisme.

L’estat obtenia grans ingressos en concepte de redempcions, que teòricament servien a incorporació de voluntaris a l’exèrcit, però que de fet es desviaven per comprar material militar o per eixugar el deute públic, de manera que la redempció tenia un caràcter parafiscal.

Les quintes van esdevenir també un negoci privat: aviat van sorgir empreses i agents dedicats a facilitar la redempció i la substitució per mitjà de pòlisses d’assegurança contra quintes o de préstecs a baix interès. Aquestes companyies d’assegurança contra quintes i les associacions de Pares de Família s’ocupaven també dels tràmits burocràtics i de la contractació de substituts i van permetre l’accés de sectors de classe mitjana a la redempció. Aquestes companyies estaven en mans de funcionaris, aristòcrates, militars, polítics, eclesiàstics o banquers i obtenien importants beneficis. La substitució també era una font de negoci: els mossos quintats que no eren capaços de trobar directament algú que els substituís (contractant-lo o canviant-li el número de la llista de quintats), podien fer-ho per mitjà d’una companyia de substituts, que controlaven grans mercats d’homes i pagaven al substitut menys d’un terç del que havia pagat el substituït. A canvi d’oferir-se voluntaris per anar a l’exèrcit enlloc d’algú altre, els substituts rebien entre 3.000 i 4.000 rals (la meitat del que costava una redempció), quan el sou a d’uns 1.000 rals l’any. A banda de l’intercanvi econòmic també es podia oferir la condonació d’un deute o dur a terme la substitució per lligams caciquistes o familiars.

Aquests negocis es donaven en un marc de frau i corrupció generalitzats. Sovint es contractaven malalts o rodamóns com a substituts o bé pròfugs o persones amb edats inferiors o superiors a les permeses. Els contractistes de quintes protagonitzaven estafes, suplantacions de personalitat i aportaven documentació falsa. En cas que un substitut fos rebutjat per un d’aquests motius, ell substituït, després d’haver pagat la substitució, s’havia d’incorporar a files.

El rebuig popular a les quintes no es fonamentava només en el pes d’aquesta contribució, que en conjunt resultava menys feixuga que el servei universal o un exèrcit professional. Les quintes van esdevenir una causa de protesta social generalitzada a causa de la manifesta injustícia provocada per l’aplicació desigual de la llei sobre consums, també a causa de les condicions de vida dels quints i les conseqüències familiars de la incorporació a files dels joves. D’un costat la ruïna de els famílies per la pèrdua de la força de a formació professional, i de l’altre la pròpia por al servei militar donada l’elevada mortalitat en l’exèrcit, les precàries condicions de vida i la baixa consideració social dels soldats, s’unien al desigual tracte de la llei per originar un dels principals factors de protesta social del segle.

D’altra banda, recordem que a finals de segle es va fer ús sistemàtic de l’exèrcit per reprimir qualsevol tipus de mobilització social: substituir treballadors en vaga, rebentar manifestacions...

Les condicions de vida a l’exèrcit eren pèssimes: els metges militars denunciaven la precarietat dels quarters (manca d’aigua potable i ventilació, edificis molt vells); hi ha evidències clares d’una disciplina arbitrària i vexatòria;

La por generalitzada dels mossos a la guerra estava totalment justificada pels elevats índexs de mortalitat de l’exèrcit espanyol: mentre a la Guerra de Cuba moria el 53‰ de la tropa, a la guerra franco-prussiana l’índex era del 18‰.

L’alimentació dels soldats era escassa i inadequada segons els propis metges militars